Tema 5: Myten om fremskridtet
(Dette tema er udarbejdet af Tom Børsen Hansen, Christian Baron og Sine Zambach, og hentet fra: ”Rapport fra Arbejdsgruppen vedr. kursus i biokemi, kemi, miljøkemi og nanoteknologis videnskabsteori”, Lærergruppen for Fagets Videnskabsteori, Det naturvidenskabelige Fakultet, Københavns Universitet, 15. december 2003).

I dette tema behandles relationen mellem naturvidenskab og civilisation; eller spurgt med andre ord: Har naturvidenskaben et socialt ansvar? Udgangspunktet er det, som den finske filosof Georg Henrik von Wright har kaldt myten om fremskridtet, altså myten om at videnskabeligt og teknologisk fremskridt automatisk også medfører etisk eller civilisatorisk fremskridt.  Wright mener ikke, at naturvidenskabelig viden automatisk omsættes til ”gavnlig” teknologi (dvs. teknologi, der ubetinget gavner hele menneskeheden). Masseødelæggelsesvåben, ophobning af hormonlignende kemiske stoffer i miljøet, ozonhul, klimaændringer samt multiresistente bakterier er eksempler på det tekno-videnskabelige fremskridts bagsider. Teknologi er dialektisk – den har både gode og dårlige sider.

Aarhus-filosoffen Hans Fink diskuterer i sin tekst Universitetsfagenes etik bl.a. denne problemstilling. Han opregner fire områder, hvor han mener, at forskere/videnskabsmænd har ansvar: 

1)	Forskere har ansvar for ikke at sætte faget over sagen (altså i forhold til ikke at være fagligt bornerte). 
2)	Forskere har ansvar for forskningsprocessen (under dette punkt nævnes udvalget vedr. videnskabelig uredelighed, og der citeres fra bekendtgørelsen der fastlægger reglerne for udvalgets arbejde).
3)	Forskere har ansvar i forhold til forskningens genstand (her vendes bl.a. Helsinki-deklarationen, der vedr. forskning der har med levende mennesker at gøre).
4)	Forskere har ansvar i forhold til samfundsudviklingen (her behandles UNESCO-dokumentet Declaration on Science and the Use of Scientific Knowledge). 

To spørgsmål trænger sig på i forlængelse af Wright og Finks tekster: Har naturvidenskabsfolk – som Fink mener – et særligt ansvar for at forhindre, at den viden de producerer, misbruges? Og hvordan forhindres fremtidigt misbrug af videnskabelig viden?

Det første spørgsmål foreslår vi behandlet i temaets plenumsession. Den består af to dele. Dels fremlægges Georg Henrik von Wright- og Hans Fink-teksterne. Dels vises en TV-udsendelse fra 1999, hvor seks nobelprismodtagere taler om videnskabens/videnskabsfolks sociale ansvar. TV-udsendelsen følges op af en kommentar fra en biokemiker, en kemiker, en miljøkemiker eller en nanoteknolog, og af diskussion.

Til temaet har vi knyttet en case, der sætter fokus på en af de typer misbrug af naturvidenskabelig viden, som optager verdenssamfundet: Biologiske, kemiske og nanoteknologiske masseødelæggelsesvåben. Casematerialet består af juridiske dokumenter, der lægger restriktioner på teknologisk anvendelse af videnskabelig viden, et virtuelt undervisningsprogram om kemiske og biologiske våben, tekster der diskuterer masseødelæggelsesvåbnenes fremtidige udvikling, samt et par teoretiske tekster.

Det overordnede spørgsmål, som casen lægger op til diskussion af, er: Hvordan kan udviklingen og udbredelsen af kemiske, biologiske og nanoteknologiske masseødelæggelsesvåben bedst muligt begrænses?

Casen er uddybet nedenfor: 

Case 5: Kemiske, biologiske og nanoteknologiske masseødelæggelsesvåben

I Tema 5 behandles relationen mellem naturvidenskab og civilisation; eller spurgt med andre ord: Har naturvidenskaben et socialt ansvar? Udgangspunktet er det, som den finske filosof Georg Henrik von Wright i den ene forelæsningstekst kalder myten om fremskridtet, altså myten om at videnskabeligt og teknologisk fremskridt automatisk også medfører etisk eller civilisatorisk fremskridt.  Wright mener ikke, at naturvidenskabelig viden automatisk omsættes til ”gavnlig” teknologi (dvs. teknologi, der ubetinget gavner hele menneskeheden). Masseødelæggelsesvåben, ophobning af hormonlignende kemiske stoffer i miljøet, ozonhul, klimaændringer samt multiresistente bakterier er eksempler på det tekno-videnskabelige fremskridts bagsider. Teknologi er dialektisk – den har både gode og dårlige sider.

Aarhus-filosoffen Hans Fink diskuterer i den anden forelæsningstekst Universitetsfagenes etik bl.a. denne problemstilling. Han opregner fire områder, hvor han mener, at forskere / videnskabsmænd har ansvar: 

1)	Forskere har ansvar for ikke at sætte faget over sagen (altså i forhold til ikke at være fagligt bornerte). 
2)	Forskere har ansvar for forskningsprocessen (under dette punkt nævnes udvalget vedr. videnskabelig uredelighed, og der citeres fra bekendtgørelsen der fastlægger reglerne for udvalgets arbejde).
3)	Forskere har ansvar i forhold til forskningens genstand (her vendes bl.a. Helsinki-deklarationen, der vedr. forskning der har med levende mennesker at gøre).
4)	Forskere har ansvar i forhold til samfundsudviklingen (her behandles UNESCO-dokumentet Declaration on Science and the Use of Scientific Knowledge). 

To spørgsmål trænger sig på i forlængelse af Wright og Finks tekster: Har naturvidenskabsfolk – som Fink mener – et særligt ansvar, i forhold til at forhindre, at den viden de producerer, misbruges? Og hvordan forhindres fremtidigt misbrug af videnskabelig viden?

I denne case sættes der fokus på en bestemt type misbrug af naturvidenskabelig viden: udvikling af kemiske, biologiske og eventuelle nanoteknologiske masseødelæggelsesvåben. Det vedlagte tekstmateriale består dels af generelle tekster, der omhandler misbrug af naturvidenskabelig viden som sådan, dels af kilder, der eksplicit forholder sig til kemiske, biologiske og nanoteknologiske våben. 

Som forelæsningstekster til introduktionsforelæsningen Myten om fremskridtet og forskernes ansvar har vi valgt de to ovennævnte tekster: 

Wright, Georg Henrik von: Myten om fremskridtet. Tanker 1987-92 med en intellektuel selvbiografi, København: Munksgaard-Rosinante, 1994, s. 25-64.

Fink, Hans: Universitetsfagenes etik, i Hans Fink, Peter C. Kjærsgaard, Helge Kragh og Jens Erik Kristensen: ”Universitet og videnskab”, København: Hans Reitzels Forlag, 2003, s. 193-221.

Til casebehandlingen var vi derudover tilknyttet følgende tekster:

Generelle tekster:
1) UNESCO World Conference on Science, Declaration on Science and the Use of Scientific Knowledge, http://unesdoc.unesco.org/images/0012/001207/120706e.pdf, 2000, pp. 462-467.

2) Jonas, Hans: Ansvarets princip. Udkast til en etik for den teknologiske civilisation, København: Hans Reitzels Forlag, 1999, pp. 25-58.

3) Smit, Wim A.: Science, Technology, and the Military – Relations in Transition, I Shiela Jasanoff et al.: "Handbook of Science and Technology Studies", Thousand Oaks, London, New Delhi: Sage Publications, 1995, pp. 598-626.

Tekster m.v. om kemiske, biologiske og nanoteknologiske våben:
SIPRI og VUB: Educational module on Chemical and Biological Weapons Non-proliferation: http://cbw.sipri.se/, 2000.

4) Villemoes, Katinka Fjeldsø: FAKTA: Væsentlige initiativer til kontrol af masseødelæggelsesvåben, Folketinget, Det Udenrigspolitiske Nævn, Parlamentarisk Afdeling, Juni 2003.

5) Convention on the Prohibition of the Development, Production and Stockpiling of Bacteriological (Biological) and Toxin Weapons and on Their Destruction (The Biological Weapons Convention), http://projects.sipri.se/cbw/docs/bw-btwc-text.pdf, 1972.

6) Organisation for the Prohibition of Chemical Weapons: Convention on the prohibition of the development, production, stockpiling and use of chemical weapons and on their destruction (The Chemical Weapons Convention), http://www.opcw.org/docs/cwc_eng.pdf, 1993, pp. 1-45.

7) Lau, Filip: Fremtidens krig, i “Information”, 29. december 2000.

8) Howard, Sean: Nanotechnology and Mass Destruction: the Need for an Inner Space Treaty, i "Disarmament Diplomacy", nr. 65, 2002, pp. 3-16.

9) Klev, Tom: Biologiske våpen: baklengs folkehelse, i ”Refleksioner”, nr. 2, 2003, pp. 68-73.

I jeres analyser og diskussioner af casens tekstmateriale er det vigtigt, at I får forholdt jer til nedenstående spørgsmål:

Hans Fink refererer i forelæsningsteksten Universitetsfagenes etik til UNESCO-deklarationen Declaration on Science and the Use of Scientific Knowledge, der blev vedtaget på konferencen ”World Conference on Science” i 1999. I denne hedder bl.a. at videnskaberne bør stå i hele menneskehedens tjeneste og bør bidrage til, at alle får en dybere forståelse af natur og samfund, en bedre livskvalitet og et bæredygtigt og sundt miljø for nulevende og kommende generationer.

Redegør for deklarationens fulde indhold. Mener I, at det er rimeligt at stille krav til videnskaben om, at den skal gavne hele menneskeheden?
Hvad vil det sige, at ”videnskaberne bør stå i hele menneskehedens tjeneste”? Hans Jonas er en af de få filosoffer, der har beskæftiget sig med denne problemstilling. I det vedlagte kapitel, fra bogen Ansvarets princip – udkast til en etik for den teknologiske civilisation, giver Hans Jonas sit bud på hvad dette ”slogan” refererer til. 
Redegør for Hans Jonas' udkast til en etik for den teknologiske civilisation. Kom med eksempler på teknologier, som ifølge Hans Jonas' etiske teori må betegnes som uetiske.

Naturvidenskab bliver også brugt til at udvikle militærteknologi. I den vedlagte artikel: Science, Technology, and the Military – Relations in Transition, søger Wim Smit at indkredse relationerne mellem videnskab, teknologi og militæret.

Giv et kort referat af teksten.

På internettet findes der et såkaldt virtuelt undervisnings-site (http://cbw.sipri.se/) om kemiske og biologiske våben. Undersøg sitet og besvar følgende spørgsmål:

Hvad er kemiske og biologiske våben? Giv et par eksempler. Hvornår er kemiske og biologiske våben blevet brugt? Kan kemiske og biologiske våben, ifølge Hans Jonas' etiske teori, betegnes som uetisk teknologi?

Det internationale samfund har indgået aftaler om bl.a. at forbyde kemiske og biologiske våben.

Beskrive ligheder og forskelle mellem Konventionen mod biologiske våben og Konventionen mod kemiske våben.

Casens tekstmateriale indeholder tre tekster (tekst 7-9) der reflekterer over masseødelæggelsesvåbnenes fremtidsperspektiver.

Beskriv forestillingerne om "fremtidens masseødelæggelsesvåben," som de kommer til udtryk i de tre tekster. Er der, efter jeres mening, tale om tankespind? Hvordan mener I, at produktion af kemiske, biologiske og eventuelle nanoteknologiske masseødelæggelsesvåben, bedst kan begrænses?

Til at besvare dette spørgsmål kan I eventuelt inddrage begrebet ”Web of Prevention.” Begrebet blev introduceret på konferencen ”Biotechnology, Weapons, and Humanity”, organiseret i september 2002 af Røde Kors’ Internationale Komité. Idéen bag begrebet ”Web of Prevention” er, at der, for at forhindre misbrug af videnskabelig viden skal etableres net af flere tiltag, der hver især søger at reducere risici for misbrug af videnskab. Hvert tiltag er nødvendigt, men i sig selv utilstrækkeligt, til at forhindre misbrug. På Røde Kors-konferencen blev følgende mulige tiltag foreslået til at indgå i et ”Web of Prevention”:

In relation to technical, legal and public health measures:
•	Limiting access to dangerous pathogens
•	Ensuring safe handling, transport and storage of dangerous pathogens
•	Keeping strict records of what materials and equipment are going where
•	Licensing of individuals working with dangerous pathogens or technologies
•	Limiting access to certain equipment
•	Ensuring security of facilities containing dangerous pathogens
•	Establishing procedures to follow in case of suspected theft
•	Ensuring public health preparedness including appropriate vaccination policy

In relation to ethical responsibility within the scientific community:
•	Establishing a “watchdog” body or scientific panel within each nation’s scientific community
•	Considering sanctions on scientists who do not abide by codes of conduct
•	Assuring professional protection for whistle-blowers
•	Ensuring that scientists are aware of their own governments’ obligations under the 1972 Biological Weapons Convention and the 1993 Chemical Weapons Convention
•	Informing and influencing companies and governments
•	Observing and commenting on government programmes
•	Contributing to confidence building measures (e.g. in keeping with Article V of the BWC)
•	Being aware of “dual-use” agents, equipment and activities

In relation to contentious research:
•	Considering ethical committees for research in the field of biotechnology
•	Accepting that funding may be linked to acceptance of codes of conduct
•	Subjecting funding sources to similar scrutiny
•	Lobbying for transparency for biological defensive research
•	Adopting guidelines for “defensive” research
•	Prohibiting “offensively oriented” defence research

In relation to publication of contentious research:
•	Consider restrictions on publication of or limiting access to results of certain scientific research

In relation to education:
•	Ensuring treaties about chemical and biological weapons control are covered in scientific educational agenda
•	Adopting a “Hippocratic oath” for scientists
•	Ensuring that scientists are aware that they cannot be disassociated from the political implications of the results for their work